Premiärer? Jag älskar premiärer.
- Hur står det till? - God kväll, Charles.
- Det här är min hustru. - Lady Herbert. En kyss.
- En av mr Barries bästa. - Geniet har lyckats igen.
Det bästa jag producerat på 25 år. Jag har intressenter i New York.
Vi ses på Broadway!
Inta era platser!
Var beredda, mina damer och herrar. Inta era platser, tack!
Inta era platser!
Publiken är på väg in.
Bra publik, sir. Det är en bra publik.
- Utmärkt. Hur länge till? - Tio minuter.
Jag älskar premiärer. Jag vill dansa med din hustru på premiärfesten.
Kära nån! Hur står det till?
Det bästa jag producerat på 25 år.
George, du ändrade din semester. Det kommer du inte att ångra.
- Har du biljetterna? - I fickan.
- Där är mrs Barrie. - Mr och mrs Snow.
Vi hoppades så att få tala med er man.
- Har ni sett honom? - Jag vet faktiskt inte var han är.
Vi saknar er på scenen. Ni var underbar.
Det var länge sen nu.
- Vet ni var era platser är? - Jadå.
Vi ses på festen efteråt.
Leta reda på mr Barrie och tala om att det är hans pjäs de spelar.
Nu stänger vi dörrarna.
Inspirerad av sanna händelser.
Jag borde inte störa er här. Jag väntar i butiken.
Ni stör inte. Det är kyligt i butiken och här är en brasa tänd.
Ursäkta, sir.
Mrs Barrie bad mig tala om att föreställningen har börjat.
- Jag antar att ni vet. - De avskyr den.
- Det är som hos tandläkaren där ute. - De avskyr den inte.
- Tycker du om den? - Jag är nyanställd...
Ja eller nej! Det gör inte mig något. Tycker du om den? Det är skräp.
- Säg det, bara. Det är skit. - Jag vet inte...
- Det är rena rama dyngan. Säg det! - Det är rena rama dyngan, mr Barrie.
- Jag har inte ens sett den. - Jag visste det! Tack.
Gräsligt.
- Skräp från början till slut. - Säg farväl till din investering.
Trevligt att träffas. Jag ber om ursäkt.
- Vi tar dem nästa gång. - Naturligtvis.
- Du la mycket pengar på den här. - Ja, men det har jag råd med.
- Har du? - Nej.
- Arthur. - James. Vi saknade dig på mötet.
Vi undrade om din hobby är författande eller kricket.
- Ni ville tala med mr Barrie. - Vi ska nog inte störa dem.
Varför inte?
Problemet är vår slagordning.
- James? - Älskling.
- Du minns väl mr och mrs Snow. - Mrs Snow, mr Snow.
- De har velat träffa dig hela kvällen. - Jaså, minsann.
Kvällens pjäs... var remarkabel.
Var den?
Tack. Det var vänligt sagt. Roligt att ni tyckte om den.
- Hur tyckte ni att det gick? - Jag kan bättre än så.
Mr Barries pjäs imponerar inte.
- Mary? - Ja, James?
Vill du följa med till parken? Det är en vacker morgon.
Du kommer väl att arbeta?
Kanske det.
Då får du ägna dig åt ditt arbete.
- God morgon, mr Barrie. - God morgon, Emma.
Ha det så trevligt.
Sätt fart nu!
Duktig pojke. Ta den!
Vem tillhör du, då?
- Ursäkta. Ni står på min ärm. - Gör jag?
Jag ber om ursäkt, men jag måste påpeka att du ligger under min bänk.
Jag har satts i fängelsehålan av den onde prins George.
- Jag är ledsen om det stör er. - Det är inte mycket man kan göra.
- Ska jag smuggla in en nyckel? - Det skulle jag inte riskera, sir.
Den onde prins George har torterat många män.
Ursäkta. Min bror kan vara oerhört irriterande.
Prins George, antar jag.
Ni är den hemske tyrannen som fängslat denne stackare.
En sträng härskare. Vänlig och tolerant.
Och vad har... - Hur var namnet?
- Michael. - Vad är Michaels brott?
- Han är min yngre bror. - Då förstår jag.
Tyvärr kan jag inte släppa dig fri.
- Får vi leka med er hund? - Jack, nummer två i tronföljden.
- Michael är bara fem. - Och därför sitter jag i fängelse.
- Ursäkta, stör mina pojkar er? - Vi stör honom inte, mamma.
- Michael, kom fram därifrån. - Jag kan inte, jag sitter i fängelse.
J.M. Barrie. Trevligt att träffas.
J.M. Barrie, författaren? Sylvia Ilewelyn Davies.
- Är ni författare? - Han skriver pjäser och är berömd.
Förlåt. Ni skriver säkert.
- Var är Peter? - Vad har ni skrivit?
För närvarande tjänar jag mitt uppehälle på-
- att underhålla prinsar och deras hov med min dresserade björn Porthos.
Om ni beordrar er bror Peter att göra oss sällskap-
- så visar jag min föreställning i utbyte mot den här fången.
Nu ska ni rikta er uppmärksamhet mot tänderna.
Samvetslösa tränare visar upp en björn vars tänder dragits ut.
Andra tvingar på djuret en munkorg.
Endast en sann mästare gör dessa trick utan säkerhetsåtgärder.
Varför släpade ni hit mig?
Det är absurt. Det är bara en hund.
Såja, raring.
"Bara en hund"? "Bara"? - Porthos, lyssna inte på honom.
Porthos drömmer om att vara björn och du säger "Det är bara en hund".
Så fruktansvärt nedlåtande.
Som att säga: "Han kan inte klättra uppför berget, han är bara en man".
"Det där är ingen diamant, bara en sten."
"Bara"?
Ja, dåså. Gör honom till en björn om ni kan.
- Peter! Tänk på hur du uppför dig. - Med de ögonen kan du inte se det.
Men... med bara en aning fantasi...
...kan jag vända mig om och se...
Den store björnen Porthos!
Dansa med mig!
Den store björnen Porthos!
Tack. Jag har nog aldrig sett nåt liknande.
Vi är här varje dag, och björnen uppträder så gärna.
- Då kanske vi ses här i morgon. - Kanske det.
- Peter, upp med dig! - Adjö.
- Peter, tyckte du inte om det? - Jag har sett bättre.
Michael ville att björnen skulle sitta i fängelse.
Peter sa, att Michael inte var fånge och att Porthos inte var någon björn.
Jag hoppas få träffa dem i morgon.
- Vad heter hon? - Sylvia.
Mrs... någonting Davies.
- Ilewelyn Davies? - Känner du henne?
Jag vet vem hon är, förstås. En Du Maurier, för Guds skull.
Hennes far var konstnären.
Hennes bror skådespelaren, och något tragiskt hände hennes man.
Ja, just det. Han dog.
- Cancer i käken, om jag minns rätt. - Det är ju fruktansvärt.
Han lämnade henne med fyra pojkar, och ingen inkomst att tala om.
Om inte hennes mor hjälpte till...
James... vi borde bjuda dem på middag.
- Borde vi? - Absolut.
Jag vill träffa madam du Maurier. Hon känner alla som räknas.
Vad skriver ni om?
Inget av stor betydelse.
- Jag kan inte skriva. - Har du fört dagbok någon gång?
Har du försökt skriva en pjäs?
Hur kan du då veta det?
- Jag vet det bara. - Jag förstår.
- Var är din mor och pojkarna? - Hemma. Mamma är lite förkyld.
Men alla skulle glädjas åt att träffa er någon eftermiddag.
Nu ska jag lämna er åt ert skrivande.
Peter!
Vi ses en annan gång, då.
- Varför sa du inte att den var dålig? - Varför sa du inget?
Jag tog ett lån för att kunna hålla kvar skådespelarna.
- Jag har ingen annan pjäs. - Det kommer du att ha.
- Eller hur? - Vi får se.
Er signatur, tack.
Den skulle inte tas på allvar.
Du vet vad som hände. De ändrade det.
- Ändrade vad? - Kritikerna.
De gjorde den betydelsefull.
Vad kallas det?
Ett skådespel.
- Ge oss pojken, din otäcka indian! - Vi gör honom till en stor krigare.
Vår hövding, Rinnande Näsan, släpper honom aldrig.
Jag är skadad. Tiden rinner ut.
Ge dig av. Sprid dina vingar och sväva som en örn.
Flyg till vår hövding och berätta om mitt modiga nederlag.
- Vansinnigt! Indianer kan inte flyga. - Det är klart att de kan.
- Indianen kidnappade dig. - Nej! Vi kidnappar inte någon.
Förvirrade pojke. Jag ska lära dig hur de modiga lever.
- Jag tar mig an dig som en son. - Du är inte min far!
- Jag har honom! - Släpp! Jag varnar dig!
Åh, vad rädd jag blir, men då måste du ha roligt som omväxling.
- Sluta! - Bort med dig, George!
- Jag ber om ursäkt. - Det var inte ert fel.
- Jo, det var det nog. - Jag är glad att ni fick med honom.
- Det blev en storframgång. - Det är mer än jag har lyckats med.
Peter förändrades när hans far dog. Han har inte ens gråtit ordentligt.
- Sorgen påverkar oss olika. - Ja, det gör den.
Jo, min hustru vill bjuda er och pojkarna på middag.
Er mor också.
Så vänligt. Det ska bli trevligt.
Så fina ni är i era små kostymer.
Det är verkligen tråkigt att vi inte har träffats tidigare.
Så vänligt av er.
Jag vet inte hur många välgörenhets- tillställningar jag varit på-
- där ni har varit en av arrangörerna.
Det är något jag själv gärna skulle ägna mig åt-
- om jag bara hade tid.
Mitt problem är att hinna med allt annat. Jag sköter två hushåll.
Sylvia tror att hon kan klara sig utan hushållerska.
Mitt hus är stort nog för oss alla, men tanken på att leva med mig...
- Vi hjälper henne att städa. - Avbryt inte, George.
Förlåt, mormor.
Mr Barrie, jag hörde att ni har blivit mina barnbarns lekkamrat.
- De har överseende med mig. - Inte alls.
Häromdagen gjorde vi en expedition till mörkaste Afrika.
Mr Barrie blev sjuk efter ett bett av en... Vad var det?
En tsetse-fluga. Fruktansvärt.
- Han blev stor som en flodhäst. - Med fingrar som korvar.
- Jag bogserade honom nerförfloden. - Men fisket var bra, eller hur?
James.
Snälla du!
- Adjö. - Tack så mycket.
- Det var en underbar kväll. - God kväll.
Det var en katastrof.
Det var ytterst smärtsamt att se.
Vad menar du? Jag hade trevligt.
James, snälla du..."Mitt problem är att hinna med allt annat."
- Jag har aldrig känt mig så dömd. - Vad menar du?
En vuxen man som leker med barn hela dagen lång.
De blir knappast den sociala kontakt vi hade hoppats på.
Jag trivs bara i deras sällskap.
Han har varit en god vän till oss.
Ja, men vad betyder det? Du avser väl inte...
...att fortsätta ägna eftermiddagarna åt de barnen?
Enbart med vindens hjälp-
- och sin fysiska styrka skall George Ilewelyn Davies-
- testa själva atmosfärens gränser med sin flygande drake.
- Sätt fart! - Du har sönder den!
- Det behövs merfart. - Jag vill göra det.
- Den behöver en svans. - Vänta!
- James, ta den här. - Den är inte tillräckligt tung.
Kommer du, Peter?
Porthos! Porthos, ge oss din bjällra!
- Michael, vill du göra ett försök? - Ja, gärna.
- Han kan inte springa fort nog. - Det är klart att han kan.
George, håll i draken.
Kom, så går vi tillbaka upp!
George, Håll upp den. - Älskling, nu måste vi springa.
Spring, Michael!
- Jag sa ju det. - Han springer inte fort nog.
Det går inte om ingen tror på honom.
Inta din startposition. - George, du tar draken.
Nu vill jag inte höra minsta tvivel. Vi måste få upp draken i luften.
Jag känner en vindpust.
- Du klarar det. - Spring, Michael!
- Vad skriver ni om nu? - Det är bara anteckningar.
Vad de handlar om vet jag först när jag läser dem senare.
Är det något om draken?
Varför frågar du det?
Jag vet inte. Om jag vore författare kunde jag skriva om drakflygningen.
Du kanske borde göra det. Det är en fantastisk idé.
Ni har väl inte försökt tala om allvarliga saker med honom.
Nej, det var bara tokerier.
- Kan vi ha honom till middag? - Bjuda honom. Vi är inga kannibaler.
Sylvia. Mr Barrie. Var har ni varit?
Vi flög drake och hade så roligt. Jag visste inte att du skulle komma.
Nej, du hade tydligen glömt det. Jag tog med middag till oss.
- Det hade du inte behövt göra. - Det finns ingen mat här.
Man måste inte vänta tills det är slut.
Torka fötterna. Det är smutsigt nog. - Skulle du inte hjälpa din mor?
Rocken, Michael. Och en galge.
- Ses vi i morgon? - Nej, ni ska hjälpa till hemma.
- Mamma, det här är inte nödvändigt. - Du kan inte göra allt själv.
Du är alldeles röd i ansiktet. Du sliter ut dig.
Tack för en underbar dag, James. - Ursäkta mig, mamma.
Från och med i morgon ska det vara lite disciplin här.
Ingen av er kommer undan!
- God kväll, mr Barrie. - God kväll, Sarah. - Emma.
Du missade middagen.
Jag tar något senare. Nu måste jag skriva.
Är det säkert? Det var en underbar måltid. Anka.
- Sarah lät Emma laga maten. - Verkligen?
Vi kunde låna ut Emma till Davies någon kväll. De har ingen kokerska.
Jag antar att mrs Davies tyckte om maten hon fick här.
Hon skulle nog behöva hjälp ibland.
Det är mycket omtänksamt av dig.
Vi kanske skulle skicka dit silvret också, och en del linne.
- Hennes är säkert i dåligt skick. - Snälla Mary, sluta.
Hon kanske kan skicka hit det vi har ont om.
Min man, till exempel.
Vi ser honom inte här så ofta.
Det verkar inte ha stört dig.
Mina lorder och damer...
...hans höghet kung Michael, rikets välvillige beskyddare.
- Den där spiran är gjord av trä. - Ja, vi måste tänka på budgeten.
Alla tror att den är gjord av guld men det är bara en träbit.
Ett medel att nå målet, Peter. Vi har tagit en gammal träbit-
- och i allas ögon, förvandlat den till det mest magnifika guld.
- Här. - Vad är det?
Stora författare börjar med en anteckningsbok och en titel.
Öppna den.
"The Boy Castaways", är berättelsen om bröderna Davies äventyr"-
- "troget återberättad av Peter Ilewelyn Davies."
Kipling skulle svälja sitt öra för en sådan titel.
- Jag vet inte vad jag ska skriva om. - Skriv om din familj.
Skriv om den talande valen.
Den som sitter fast i din fantasi och vill komma loss. Sätt dig.
Jag har själv börjat skriva om bröderna Davies äventyr.
- En pjäs? - En pjäs, ja.
Det vore en ära om jag fick använda ditt namn till en av rollfigurerna.
Jag vet inte vad jag ska säga.
Säg ja. Bra.
- Porthos, den är min! - Jag vill inte gå och lägga mig!
Du skulle ha legat i din säng för en halvtimme sen.
- Jag har ingen ordning på dem. - Dumheter.
Pojkar borde aldrig skickas i säng. De vaknar alltid en dag äldre.
Innan man vet ordet av är de vuxna.
Deras far skulle ha varit förskräckt, han skulle inte ha släppt in hunden.
Den som kommer sist i säng är en hårig padda.
Du betyder så mycket för pojkarna.
Särskilt för Peter.
Det verkar som om Peter försöker bli vuxen alltför fort.
Han tror nog att det inte gör så ont för vuxna som för barn...
...att förlora någon.
Jag förlorade min äldre bror David när jag var i Peters ålder.
Det var nära att krossa min mor.
James, jag är så ledsen.
Din stackars mor. Jag kan inte föreställa mig att förlora ett barn.
Hon lämnade inte sängen på flera månader. Hon åt inte.
Jag gjorde allt för att hon skulle bli lycklig...
...men hon ville bara ha David. Så en dag...
...klädde jag mig i Davids kläder...
...och gick in till henne. - Du måste ha skrämt livet ur henne.
Jag tror att det var första gången hon riktigt såg på mig.
Och det var slutet för pojken James.
Jag brukade säga att han hade åkt till landet Ingenstans.
Till landet Ingenstans. Det är en underbar plats.
Jag har aldrig berättat det här för någon. Aldrig någonsin.
Hur är det... i landet Ingenstans?
En dag ska jag ta med dig dit.
- Är han en älva? - Han är ungdomens okuvliga ande.
- Tingeling är en älva. - En kvinna?
Nej, hon är en älva. Han är en pojke som är ung för evigt.
- Man kan inte vara ung för evigt. - Han ser livet som han vill ha det.
Han tror det länge nog för att det ska träda fram inför hans ögon.
James, din förra pjäs misslyckades. Nu har du en man som är en älva.
- En pojke. - Flickan kallar sig Tingeling...
...och du har ett piratskepp omgivet av tonvis av vatten.
Det är mycket vatten. Och det är mycket pengar.
- Vattnet kan vara konstgjort. - Då gör pjäsen säkert succé.
Jag tror att jag ska se livet som jag vill ha det.
Sen träder pengarna till pjäsen fram inför mina ögon.
- Hur hamnar klockan inuti krokodilen? - Han sväljer den.
Bra gjort.
Jag bjuder hit pojkarna och så lider vi ett sådant nederlag.
- Det är helt perfekt. - Du ägnar mycket tid åt dem.
- All tid jag kan, faktiskt. - Det gläder mig.
Mrs Davies tycks också ha roligt.
Du borde vara medveten om vad vissa människor säger.
Jag skulle inget säga, om jag trodde att det skulle gå över.
Jag är inte förvånad. Vad säger de?
De säger att du tillbringar mer tid med mrs Davies än med din fru.
- Hon är änka, och... - Jag är hennes vän, det är allt.
Man undrar vad du gör tillsammans med pojkarna... och varför.
Det är skändligt.
Hur kan man tro något så ont? De är barn. De är oskyldiga barn.
Man finner en smula lycka, och det är alltid någon som vill krossa den.
Jag tror inte att många sätter tilltro till sådana dumheter.
Varför sitter ingen hos dem, då?
Om man blir det minsta berömd börjarfolk lägga märke till en.
De försöker hitta sätt att släpa en i smutsen.
Invänder inte din hustru mot att vi är på landstället?
- Hon åker inte dit längre. - Det som är så skönt.
- Du kommer väl och hälsar på? - Naturligtvis.
- Får jag köra, farbror Jim? - Nej.
Flytta på er!
- Är vi framme nu? - Nästan.
Jag ser huset!
Riv inte sönder kläderna.
- Följ mig! - Akta er för brännässlorna!
- Vill du se resten? - Ja.
Den här vägen.
Hallå där! Trodde du att du kunde fly från kapten Svartmuskig?
I väg till skeppet, min pojke.
Nu får du välja mellan att bli pirat som vi, eller slängas till hajarna.
- Fantastiskt! - Till krokodilerna, kanske?
- Ingen har flytt, kapten. - Utmärkt.
Nu får ni er enda chans att tala.
Vilka av er vill binda sitt hopp till havet?
- Jag! - Jag är inte klar än.
Att gå in i det farligaste kapitlet i era unga, och snart förlorade liv?
Vad säger du? Vad gör du? Fnittrar du på mitt skepp?
Vad heter du?
- Curly. Äldst och klokast av oss. - Skär loss honom.
Välkommen ombord. Ditt jobb blir att skura däcket.
- Och vem är du, unge man? - Jag är Nibs Halshuggaren.
- Fruktad av män, dyrkad av kvinnor. - Jack!
Välkommen ombord, Nibs. Du ska putsa allt trä.
Håll fast i riggen!
- Du då, min pojke? - Jag heter Peter.
Det är inget piratnamn. Vad sägs om Gemene Jim?
Nej. Bara Peter. Jag tycker om mitt namn.
Ja, dåså.
Som straff för brist på intressant piratnamn, ska Peter gå på plankan.
Skär loss honom!
Ta det här manuskriptet.
Unge man.
- Vem spelar du? - Pojken.
Du kanske fick fel manuskript.
Mr Barrie, sir! Det står att jag spelar barnsköterskan.
- Jag tror inte jag passarför rollen. - Du är faktiskt ingen barnsköterska.
Du är en hund.
En newfoundland. Du bär en stor, fluffig hundkostym.
Vi har ingen Tingeling. Han kan spela Tingeling.
Nej, Tingeling är ett ljus som rör sig över scenen.
Det här gör mig lite orolig.
Nu ska vi se. Vi har Jim Darling, Michael Darling, Tigerlilja, Smee...
Det är ju dockteater. Tootles, Nibs, Curly.
Namnen är ju helt absurda. Kapten Krok...
Hej, James. Du är fullständigt galen.
Hur går repetitionerna?
Fint. Bra. De går... riktigt bra.
- Bra. - Ja. Tack.
Hej.
- Hur gick resan? - Det tog tid. Jag är helt slut.
- Du ska få lite te. - Det vore gott.
- Kan ni komma till lekstugan? - Han kom ju nyss.
Jag sa, att jag skulle hämta honom. De skickar alltid Peter.
Jag sa: "Jag gör det." Det förstör hela överraskningen.
- Vilken överraskning? - Vi har förberett oss hela dagen.
- Alla väntar på er. - Då får vi inte låta dem vänta.
Säg inte att jag berättade om överraskningen.
- Du har faktiskt inte sagt något. - Jo, det är en pjäs.
Det är en pjäs!
"Den sorgliga sagan om lady Ursula av Peter Ilewelyn Davies."
- Det är bara tokerier. - Det hoppas jag verkligen.
Jag ville göra ett försök att skriva, men de andra gör ett bra jobb.
Då måste vi få se det.
"Den sorgliga sagan om lady Ursula."
"En morgon går lady Ursula, lord och lady Dubons vackra dotter"-
- "uppförtrappan till katedralen för att be till sitt helgon."
"Plötsligt, när hon når portarna väcks det stenvidunder"-
- "som vaktar byggnaden, till liv och sveper ner över henne."
"Byborna sprang i säkerhet, men lady Ursula halkade på trappan"-
- "och vidundret flög ner och slog sina vingar om henne"-
- "och förde henne högt upp i katedralens spiror."
- Fortsätt! - "Inte långt efter den händelsen"...
..."kom en ung riddare vid namn J.M. Barnaby till staden."
Sylvia! Vad är det?
- Nej, James. - Vi måste ta henne till huset.
Hon vägrar att diskutera saken men, doktorn, hon kunde inte andas.
Man kan inte behandla en patient som inte erkänner att hon är sjuk.
- Ni måste få henne att förstå. - Jag ska göra mitt bästa.
Håll handen rakt så här.
Så där!
Kom in.
Doktorn klarar inte en sån utmaning. Du måste till sjukhus.
Dumheter. När skulle jag ha tid med det?
Dessutom har den härfamiljen fått nog av sjukhus.
- De kanske kan hjälpa dig. - Jag såg vad de gjorde för min man.
Jag är inte intresserad av sjukhus, men däremot av middag.
Vad bestämde ni att säga till oss? Att det bara är en förkylning?
- Vi bestämde ingenting. - Jag avskyr när vuxna ljuger.
Jag ljuger inte. Jag vet inte vad det är.
Pappa skulle ta med oss och fiska, sa hon. Nästa morgon dog han.
Det var vad din mor hoppades på.
Han hade knappt rört sig på en vecka, men jag planerade för fisketuren.
Jag ska aldrig ljuga för dig. Det lovar jag.
Du lär mig att hitta på historier och låtsas att inget händer tills...
Jag gör det inte! Jag är inte blind, och tro inte att jag är dum.
Vad är det här? - Peter!
Din pjäs! Älskling, jag ville se resten av den.
Förtrollningen är bruten, eller hur? Och det bara för en dum förkylning.
Jag framförde att det är ett brott mot medborgerliga rättigheter.
Regeringar har inte rätt...
James.
- Du minns väl Gilbert Cannan? - God kväll.
Mr Cannan har arbetat i kommittén mot regeringens rätt till censur.
- Jag vet hur intresserad ni är. - Han ville tala med dig.
Jag trodde du skulle komma tidigare.
- Det har varit en lång kväll, Mary. - Ja.
- Om jag insett hur sent det var... - Vi kan talas vid en annan gång.
- När det inte är så sent. - Det blir bra.
Då talas vi vid senare. - Tack för ert tålamod, mrs Barrie.
Mr Barrie. - God kväll.
Ska du inte säga något?
Vad vill du att jag ska säga?
"Märkligt att mr Cannan var här så sent." Vad kommer sen?
"Inte senare än du var ute, James." Och "Hur mår mrs Davies i kväll?"
- Det skulle jag ha ett bra svar på. - Hur vågar du?
- Det här är inte en av dina pjäser. - Jag vet det.
Det här är allvarligt, men jag är inte redo för det här samtalet.
Vi kanske kan talas vid i morgon. God natt, då.
Mr Barrie, håller ni inte med om att den sitter lite väl trångt?
- Nej, den är faktiskt bylsig. - Bylsig?
- Ta in den lite här. - Det blir väldigt trångt.
Kanske en plankbit där för att sträcka på honom.
Lite där runt axlarna, annars är det perfekt.
- Du kommer att må illa i morgon. - Jag kommer att må illa i kväll.
James. Vi dricker bara en kopp te.
- Du minns förstås min mor. - Naturligtvis. Hur står det till?
Ska jag ta din hatt?
Nu räcker det!
Spring inte runt så där. - Bort från dörren.
Jag vill tala med er innan ni går. Det tar bara några minuter.
- Pojkar, gå ut och lek i trädgården. - Ligger han illa till?
Jag har varit ensam med mormor och vet hur det är.
- Ska vi gå in i arbetsrummet? - Du kan väl göra dem sällskap.
- Ursäkta att jag störde... - Var snäll och stäng dörren.
Sylvia berättade att ni har erbjudit er att ta hit ert tjänstefolk.
- Inte precis. - Det blir inte nödvändigt.
- Det låter jag Sylvia bestämma. - Det låter ni mig bestämma.
Jag flyttar hit.
- Ska ni flytta hit? - Jag behövs här.
Jag kan se till att man klarar sig i det här huset utan er välgörenhet.
Jag vill bara hjälpa henne som en vän.
Vet ni inte hur mycket er vänskap har kostat henne?
- Eller är ni verkligen så självisk? - Ursäkta?
Förstår ni inte vad en vistelse på en gift mans landställe innebär-
- för en änkas framtidsutsikter?
Sylvia behöver hitta någon. Pojkarna behöver en far.
Ni förstör allt hopp familjen har om att ta sig samman.
Jag har enbart önskat goda saker för den härfamiljen.
Jag tar hand om dem. Ni har er egen familj att bekymra er om.
- Vad menar ni? - Att ni skyddar det ni har, mr Barrie.
Det är det jag gör.
Jag var så säker på vad jag skulle finna i den här.
Någon liten bekännelse som skulle skymta fram.
Jag skriver inte kärleksförklaringar i mina anteckningsböcker.
Men du vet vem jag menar. Det är faktiskt en liten tröst.
Det innebär att jag känner dig lite grann.
Du behöver inte stjäla mina anteckningar för att lära känna mig.
Det räcker med att jag ser dina pjäser.
Jag var så hopplöst naiv när jag gifte mig med dig.
Jag trodde att begåvade människor försvann till en hemlig plats-
- där goda idéer flög omkring som löv på hösten.
Och jag hoppades att du åtminstone en enda gång...
...skulle ta med mig dit.
Det finns ingen sådan plats.
Jo, det finns det.
Landet Ingenstans.
Det är det bästa du har skrivit.
Familjen Davies kommer säkert att älska platsen du har skapat till dem.
Jag önskar bara att jag var en del av den.
Det ville jag att du skulle vara. Jag harförsökt.
Mary, jag trodde att vi skulle ge oss ut på ett stort äventyr.
Men vi flyttade hit, och du började... Jag vet inte. Du möblerade om.
- Vad skulle jag göra? Du var borta. - Jag var här.
Du satt på ditt rum och stirrade in i andra världar, som om jag inte fanns.
- Ge mig lite tid att avsluta pjäsen. - Som du ska tillbringa med din musa?
Nej, jag är trött på att vänta. Jag är trött på att låtsas vara ovetande.
Jag kan knappast ge upp pjäsen.
Nej, naturligtvis inte. Men kom hem till mig vid dagens slut.
Repetition och sen hem till middag. Inga långa eftermiddagar i parken.
Om du inte kan ge oss så mycket av en chans...
...så måste vi avsluta det här.
Och det kommer jag att göra.
Sorglig uppvisning.
- Nanny! - Vad är det?
- Ta först pyjamasen, sen bäddar du. - Med mina tassar?
Du bäddar med tassarna, pyjamasen tar du med tänderna.
Eftersom du är en hund har du inga riktiga fingrar.
Jag har inga tänder heller. Jag kan inte se, jag kan inte andas.
Det enda jag har är en gumminos.
- Kan vi ge honom tänder? - Han kan få mina.
Du ska få tänder. Nu tar vi paus.
Jag tyckte att du var underbar. Du är bättre på fyra ben än på två.
- Säg det, då. - Se premiärkvällen framför dig.
Läkare, affärsmän och deras fruar uppklädda till tänderna.
De har betalat och de förväntar sig teater. Det vi kallar teater.
Ridån går upp, och där är krokodiler, älvor, pirater... Jag vet inte allt.
Men vet du vad, Charles? Du är ett absolut geni.
Var inte så överlägsen. Vet du hur mycket pengar som ännu saknas?
På premiärkvällen ska 25 biljetter läggas åt sidan.
De ska vara lite överallt. Två här, två där, tre där uppe.
- Är de betalda? - De kommer att bli upptagna.
Farbror Jim. Får jag tala med er ett ögonblick?
Tjugofem platser, Charles. Det kommer att bli fantastiskt.
- Vem betalar? - Du äger teatern.
- Det här är toppen. Jag flyger. - Det gäller att hitta balansen.
Mamma bad mig ta med pojkarna ut.
Hon sa att hon behövde lugn och ro, men hon skakade så hemskt.
Jag förtjänar att få veta sanningen.
Hon vägrar att tala om det.
- Men ni tror att det är allvarligt? - Det kan det vara.
- Läkarna vill att hon tar prover. - Ni måste övertala henne.
Jag harförsökt, men hon lyssnar inte.
Och på senare tid, tycks det som om mina goda avsikter har skadat er.
- Jag har ställt till med en röra. - Mormor har kört bort er, eller hur?
Hon har verkligen försökt, och hon kanske har anledning till det.
Det är inte ert fel. Hon vill bara inte att mamma ska bli sårad.
Har man sett.
Helt magnifikt.
Pojken är borta.
Någon gång under de senaste trettio sekunderna blev du vuxen.
Det är nog du som ska tala med henne.
- Jag vet inte vad jag ska säga. - Du kommer att klara det utmärkt.
Mr Barrie, ursäkta att jag stör.
Nana har svimmat av bakom scenen.
- Vad har hänt? - Kostymen är nog för trång.
Det är inte möjligt. - George, jag är strax tillbaka.
Dra åt ordentligt. Den här också.
Nu kan du flaxa med vingarna.
- Får jag försöka? - Håll hårt i den här.
- Får jag prova? - Strax.
- Jag måste koncentrera mig. - Sluta nu, pojkar!
- Åh nej! Förlåt mig. Förlåt mig. - George?
Mr Barrie, mrs Davies önskar tala med er.
Nej, bara mr Barrie.
- Ligger du bakom det här? - Vad?
James, snälla du. Det vet du mycket väl.
George vägrar låta dem gipsa armen om jag inte låter mig undersökas.
Ja, då måste du nog låta dem göra det.
Han kan vara mycket envis när han sätter den sidan till.
Det är absurt. De kan inte berätta något nytt.
Något nytt? Du har alltså redan talat med en läkare?
Det har du inte med att göra.
Jag har förstått att jag lider av en allvarlig åkomma, men...
...min önskan är att livet fortsätter i normala spår.
Jag går med på att undersökas och jag tar de mediciner man föreslår.
Men jag vill inte veta vad det är, och du ska inte göra förfrågningar.
Det skulle jag aldrig göra.
Mary!
Peter, hjälp George vika en näsduk. De är i linneskåpet. Älskling?
Jack, hur kommer det sig att din skjorta alltid åker upp?
- Stoppa ner den i pausen. - Ja, mamma.
- Du går väl inte på premiärfesten? - Bara en kort stund, i så fall.
- Biljetterna! - Tillsammans med barnen?
Se om George har biljetterna. Jag ska titta i mitt rum.
Se om George har biljetterna. - Michael, var är dina strumpor?
Vänta här, rör dig inte.
PETER PAN PREMIÄR
Lyft upp hennes fötter, George.
Vi behöver fler filtar.
Ta med dig Michael, är du snäll.
Hon ser värre ut än hon gjorde på landet.
Tyst, Michael.
- De 25 platserna, har någon kommit? - Inte än.
Är platserna efterfrågade? Då tycker jag att du ska sälja dem.
- Har du sett familjen Davies? - De 25 platserna?
- Det har jag ordnat. - De tänker tydligen inte komma.
Platserna kommer att bli upptagna.
Har du sett familjen Davies?
- Jack hämtar dr Brighton. - Jag behöver ingen doktor.
Jag ska göra lite kamomillte. Peter är här om du behöver något.
Peter.
- Kan jag göra någonting, mamma? - Nej, älskling.
Du måste gå och se pjäsen.
- Det kan jag inte. - Jo, det kan du.
Jag vill att du går dit, och att du berättar allt för mig i kväll.
Snälla du.
Det är bara en pjäs. Det spelar ingen roll.
- Jag kan göra det. - Ta ut den.
Öppna den.
Jag har aldrig varit stoltare över dig.
Sista inrop, mina damer och herrar.
Ja, ja. De vet det.
Vi hinner sälja de 25 platserna. Det börjar strax.
- Charles, de är här. - Vilka är här?
- Det är lång väg från barnhemmet. - Jag förstår inte vad de gör här.
De har kommit för att se pjäsen. De 25 platserna.
Till barnhemsbarn. Nu är mardrömmen komplett.
- De kan börja spela din pjäs nu. - Din pjäs.
Visa dem till deras platser.
Den här vägen.
Vi har fått en av de bäst klädda.
Du ska veta att jag tycker att du är en underbar hund.
Tack.
Jag tänker inte gå och lägga mig!
Nana, klockan är inte sex förrän om två minuter.
En minut till, bara.
Nana, jag tänker inte bada! Jag tänker inte bada!
Vem är du?
Är det ingen här? Jag är säker på att jag såg ett ansikte.
Mina barn!
- Hur mår hon? - Hon vilar.
- Får jag träffa henne? - Ni behöver inte blandas in i allt.
Hon skulle vilja träffa honom.
Ni har dolt fakta för mig om min dotters tillstånd.
Därför ber jag er lämna mitt hem.
- Du kan inte... - Gå dit upp, George!
Sluta ge mig order! Det är inte ditt hem, det är vårt.
Bara för att mamma behöver hjälp kan du inte bestämma över henne.
Hon är inte ett barn. Vill hon träffa farbror James, ska hon göra det.
- Mamma? - Ja, älskling.
James.
Nej, din pjäs!
Se på allt det här.
Jag skulle ha kommit i kväll... men jag har mycket att göra här.
Den här måste lagas.
Fyra pojkar... lappandet tar aldrig slut.
Jag tycks aldrig hinna med. Jag har inte haft tid med det här.
Se inte på mig så där. Jag känner mig så utsatt.
Kan ni lämna mig ensam med er mor en stund? Tack.
De ser det, förstår du.
Du kan inte fortsätta låtsas.
Låtsas?
Det var du som tog "låtsas" till familjen.
Du visade att saker kan ändras om man tror.
- Många saker, Sylvia. Inte allt. - Men det som är viktigt.
Vi har låtsats länge nu... att du är en del av vår familj. Eller hur?
Du har kommit att betyda så mycket för oss alla, att nu...
...spelar det ingen roll om det är sant.
Även om det inte är sant, även om det aldrig kan bli det...
...så måste jag fortsätta låtsas...
...fram till slutet...
...med dig.
- Jag är så söt. - Hur gör du?
Man tänker underbara tankar och de lyfter upp en i luften.
Du är så snabb. Kan du göra det långsamt en gång?
Nu vet jag hur man gör, Wendy.
Jag måste blåsa ängladamm på er.
Försök nu. Försök från sängarna. Skaka på axlarna, och sätt fart.
- Jag flög! - Så spännande!
Fatta varandras händer.
- Titta på mig! - Jag tycker om det.
Nu flyger vi ut!
Andra till höger, sen rakt fram till morgonen.
Genialt.
- Rör dig inte. - Jag mår lite bättre.
Det var bara en svår dag.
Gå tillbaka till teatern och leta reda på Peter.
Naturligtvis.
Tack.
Är det inget annat jag kan göra?
Nej.
Jo... jag har alltid velat åka till landet Ingenstans.
- Du lovade att berätta om det. - Ja, det gjorde jag.
Det är lite för sent för det i kväll.
Men nån gång snart.
Absolut.
- Kommer vi att drunkna? - Titta, så fort vattnet stiger.
Det måste vara draksvansen vi gjorde till Michael.
Du minns väl att den slet sig loss och flög iväg?
- Draken! Den kan lyfta dig. - Oss båda.
Den kan inte lyfta två. Michael och Curly försökte.
Jag åker inte utan dig, Peter. Vi drar lott om vem som ska stanna.
Med en dam? Aldrig!
- Är du beredd, Wendy? - Peter!
- Släpp inte taget! - Peter, jag är rädd.
Håll i dig, Wendy!
Att dö blir ett väldigt stort äventyr.
Jag är glad att du kom.
Jag har aldrig missat en premiär.
Du har förstås hört om Gilbert och mig?
Ja.
En riktig skandal, har jag hört.
Hur mår du?
Jag mår bra. Du, då?
Jag är så ledsen.
Var inte det.
Utan den familjen hade du aldrig kunnat skriva något sådant.
Du behöver dem.
Farväl.
- Mr Barrie. - Mrs Snow.
Det var den trevligaste teaterkväll jag upplevt.
Det var vänligt sagt. Var är mr Snow?
Jag är rädd att han har gått bort. Han skulle ha älskat den här kvällen.
Piraterna och indianerna. Han var faktiskt en liten pojke.
Ända fram till slutet.
Jag är så ledsen. Hur klarar ni er?
Det går riktigt bra, tack.
Men allt är den tickande krokodilens verk, eller hur?
Tiden jagar oss alla. Stämmer inte det?
- Jo, det stämmer. - Härfår du lite att dricka.
Jag ska inte uppehålla er.
Det var så trevligt att träffa er och jag beklagar än en gång.
- Var det där mr Barrie? - Det var mr Barrie.
Vad tyckte du?
Den handlar väl om vår sommar tillsammans?
- Om oss alla? - Det stämmer.
Tyckte du om den?
Det var helt magiskt. Tack.
Tack, själv. Tack, Peter.
Det här är Peter Pan. Så underbart.
Är du Peter Pan? Då är du väl en riktig liten äventyrare.
Titta, han har ingen skugga.
Det är inte jag som är Peter Pan.
Det är han.
Ni känner er inte bättre sen jag var här senast?
Nej.
Har James varit här i dag, mamma?
Dr Brighton, får jag tala med er?
Ursäkta mig.
Du tvingar väl inte honom att hålla sig borta?
Jag hoppades att han skulle komma. Då hade jag haft fel om honom.
Men efter framgången med pjäsen knackar väl hela London på hans dörr.
Jag är så ledsen, kära du.
- Vad står på? - Det är en hemlighet.
- Tyst, Michael! - Jag sa inget.
- Kan du komma ner en stund? - Det är klart att hon inte kan.
Jag tror att en tur nedförtrappan kan göra henne gott.
- Vad har ni hittat på? - Du ska få se.
Det är en pjäs!
Inte bara en pjäs, Michael, utan Pjäsen!
Vi har tvingats kompromissa och mycket måste man låtsas.
- Som man ska göra. - Som man ska göra, just det.
Michael, sätt dig bredvid mamma.
När ni är klara.
Jag tänker inte gå och lägga mig!
Nana, klockan är inte sex än. Bara två minuter till! Snälla du!
- Känner du älvor, Peter? - Ja, men nästan alla är döda.
Du förstår, när den första babyn skrattade för första gången-
- så bröts skrattet i tusen bitar. Det var så älvorna kom till.
Nu, när ett barn föds blir det första skrattet en älva.
Det borde finnas en älva för varje pojke och flicka.
- "Borde"? Gör det inte det? - Nej, barn vet så mycket nu.
Snart tror de inte på älvor, och varje gång ett barn säger:
"Jag tror inte på älvor", så faller en älva död ner någonstans.
Vem där?
Rödskinnen har besegrats?
Wendy och pojkarna har tillfångatagits av piraterna?
Jag ska rädda henne!
Det är bara min medicin.
Förgiftad? Vem skulle vilja förgifta den?
Tink, du drack min medicin!
Den var förgiftad.
Du drack den för att rädda mitt liv.
Tink... är du döende?
Hennes ljus försvagas.
Om det slocknar betyder det att hon är död.
Hennes röst är så svag att jag knappt hör vad hon säger.
Hon säger, att hon tror att hon kan bli bra, om barnen tror på älvor.
Tror ni på älvor?
Fort, säg att ni tror!
Om ni tror, klappa händerna!
Klappa högre!
Tack. Tack.
Gå, du.
Det där är landet Ingenstans.
Så många perfekta dagar.
Jag började tro, att det skulle fortsätta för evigt.
Sluta! Hon skulle inte ha stannat hos dig för evigt.
Hon hade en man. Min far.
Hon tyckte inte lika mycket om dig som om honom.
Jag försöker inte ersätta din far. Det skulle jag aldrig kunna göra.
Det är bäst att låta honom vara.
George, tar du med pojkarna till huset? Jag kommer strax.
Jag är så ledsen. Jag harförstört allt jag rört vid i den här familjen.
Ge inte er själv så stor betydelse. Peter sörjer.
- Om jag bara fick lite tid med honom. - Nej, mr Barrie, det räcker inte.
Om ni bara kan ge honom lite mer tid är det bättre att lämna honom i fred.
Ni har inte mycket till övers för mig och det respekterar jag.
Men jag älskade er dotter så mycket och jag älskar de pojkarna.
- Jag tror att de behöver mig. - Jaså?
- Hur länge då? - Vad menar ni?
I sitt testamente skrev Sylvia att barnen ska ha två förmyndare.
Ni, mr Barrie, och jag.
- Vad anser ni om det? - Jag respekterar hennes önskemål...
...vilket jag också borde ha gjort medan hon levde.
Om ni inte klarar detta åtagande kan jag se efter pojkarna själv.
Tror ni att jag kan överge pojkarna?
Sätt dig, Peter.
Mamma lyckades laga den efter att jag förstört den.
Sen såg jag pjäsen och jag började skriva.
Jag har inte kunnat sluta.
Det skulle ha glatt henne mycket.
Hör på nu. Jag har precis talat med din mormor...
...och jag stannar. För gott.
Förlåt att jag var så hemsk.
Oroa dig inte för det.
Det är bara det...
...att jag trodde att hon alltid skulle vara här.
Det trodde jag också.
Och det är faktiskt så...
...att hon är det.
Därför att hon finns med på varje sida... i din fantasi.
Du kommer alltid att ha henne där.
Men varför måste hon dö?
Jag vet inte varför.
När jag tänker på din mor...
...kommer jag alltid att minnas hur lycklig hon såg ut...
...när hon såg pjäsen om sin familj, om pojkarna som aldrig blev stora.
Hon for till landet Ingenstans.
Du kan besöka henne när du vill om du bara själv far dit.
Hur då?
Genom att tro, Peter.
Du måste bara tro.
Jag kan se henne.